15.6.2013
DA
Den Europæiske Unions Tidende
C 171/29
Sag anlagt den 2. april 2013 — Jannatian mod Rådet
(Sag T-187/13)
2013/C 171/56
Processprog: engelsk
Parter
Sagsøger: Mahmoud Jannatian (Teheran, Iran) (ved advokaterne E. Rosenfeld og S. Monnerville)
Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union
Sagsøgerens påstande
—
Annullation af i) Rådets fælles holdning 2008/479/FUSP af 23. juni 2008 om ændring af fælles holdning 2007/140/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (1); ii) Rådets afgørelse 2008/475/EF af 23. juni 2008 om gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran (2); iii) Rådets fælles holdning 2008/652/FUSP af 7. august 2008 om ændring af fælles holdning 2007/140/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (3); iv) Rådets afgørelse 2009/840/FUSP af 17. november 2009 om gennemførelse af fælles holdning 2007/140/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (4); v) Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP (5); vi) Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EF) nr. 423/2007 (6); vii) Rådets forordning (EF) nr. 1100/2009 af 17. november 2009 om gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af afgørelse 2008/475/EF (7); viii) Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EF) nr. 423/2007 (8); og (ix) forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (9), for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
—
Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført syv anbringender.
1)
Første anbringende vedrørende Rådets manglende kompetence
—
Sagsøgeren har gjort gældende, at i medfør af artikel 215 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde kan restriktive foranstaltninger kun vedtages som et fælles initiativ fra Kommissionen og den højtstående repræsentant. De anfægtede afgørelser og forordninger blev vedtaget af Rådet alene. De er således behæftet med manglende kompetence.
2)
Andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af begrundelsesforpligtelsen
—
Sagsøgeren har anført, at begrundelsen for Mahmoud Jannatians opførelse i bilag II er for upræcis til at opfylde kravene i retspraksis i forhold til begrundelsesforpligtelsen. For at opfylde begrundelsesforpligtelsen skulle Rådet have fremført de konkrete og specifikke forhold, der karakteriserede den omstændighed, at sagsøgeren havde ydet effektiv støtte til Irans regering eller til Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter. De anfægtede afgørelser og forordninger er således behæftet med manglende begrundelse.
3)
Tredje anbringende vedrørende krænkelse af sagsøgerens grundlæggende rettigheder
—
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at for så vidt som de anfægtede afgørelser og forordninger ikke anfører en begrundelse, krænker de sagsøgerens ret til forsvar. For det andet påvirker ulovligheden af de anfægtede afgørelser og forordninger den foreliggende sag, da det på den ene side vanskeliggør sagsøgerens mulighed for at forsvare sig, og på den anden side forringer Rettens evne til at undersøge lovligheden af de anfægtede afgørelser og forordninger. Heraf følger, at sagsøgerens ret til en effektiv domstolsprøvelse er tilsidesat. Endelig blev sagsøgeren pålagt en uberettiget begrænsning i sin ejendomsret, for så vidt som sagsøgeren blev berøvet retten til forsvar, og eftersom Rettens evne til at undersøge lovligheden af de anfægtede afgørelser og forordninger, der relaterer sig til foranstaltningerne om indefrysning af midler — hvilke er »særligt undertrykkende« af karakter — undergraves.
4)
Fjerde anbringende vedrørende manglende beviser mod sagsøgeren
—
Sagsøgeren har anført, at Rådet ikke har fremlagt de beviser og oplysninger, som det baserede sig på, da det vedtog de anfægtede afgørelser og forordninger.
5)
Femte anbringende vedrørende faktisk urigtighed
—
Sagsøgeren har gjort gældende, at sagsøgeren i modsætning til, hvad der er anført i de anfægtede afgørelser og forordninger, ikke længere var vicekontorchef i Irans atomenergiorganisation på de pågældende datoer, hvor han var opført på listen over personer og enheder, der falder ind under de restriktive foranstaltninger. Rådet har derfor begået en faktisk fejl ved at opføre sagsøgeren på listen alene med den begrundelse, at han på datoen for de anfægtede, forskellige afgørelser og forordninger var vicekontorchef i Irans atomenergiorganisation.
6)
Sjette anbringende vedrørende retlig fejl
—
Sagsøgeren har anført, at det ikke var hensigten, at artikel 20, litra b), skulle finde ubetinget anvendelse på individer, der bestrider ledende stillinger i en enhed, der er opført i bilag VIII. Desuden fastsætter artikel 20, litra b), at individer, »der er involveret i, har direkte tilknytning til eller yder støtte til Irans spredningsfølsomme nukleare aktiviteter« opføres på listen. Ved at opføre sagsøgeren på listen i bilag II uden at fremlægge nogle beviser for, at sagsøgeren ydede en aktiv og effektiv støtte til Irans nukleare aktiviteter på det tidspunkt, hvor han blev opført på listen i bilag II, har Rådet begået en retlig fejl.
7)
Syvende anbringende vedrørende åbenbart urigtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet
—
Sagsøgeren har anført, at der i den foreliggende sag ikke findes noget alment hensyn, der kan begrunde, at sådan en streng foranstaltning pålægges individer, der endda kun i en kort periode har bestredet en ledende stilling i AEOI. Desuden ville de, selv om de blev anset for begrundede ud fra et alment hensyn, stadig kunne kritiseres for ikke at overholde en rimelig forholdsmæssig sammenhæng mellem de anvendte midler og det mål, der søges opnået.
(1) EUT L 163 af 24.6.2008, s. 43.
(2) EUT L 163 af 24.6.2008, s. 29.
(3) EUT L 213 af 8.8.2008, s. 58.
(4) EUT L 303 af 18.11.2009, s. 64.
(5) EUT L 195 af 27.7.2010, s. 39.
(6) EUT L 281 af 27.10.2010, s. 81.
(7) EUT L 303 af 18.11.2009, s. 31.
(8) EUT L 281 af 27.10.2010, s. 1.
(9) EUT L 88 af 24.3.2012, s. 1.
Full & Egal Universal Law Academy